Sting: Písně zimních nocí

=====================================

Zima je pro mě obdobím fantazie, 
více než ty ostatní. 

Krajina je sněhem 
magicky proměněná. 

Pocházím z průmyslového 
Wallsendu, 

který se sněhem promění 
v kouzelné místo. 

To kouzlo se vztahuje 
na všechno kolem zimy.

Jsou to příběhy, duchové,  
strašidla v komíně, ticho sněhu. 

To vše jsem chtěl 
do tohoto alba vnést,

můj pocit tajemna 
a vyprávění. 

Takže jak to 
všechno začalo? 

Požádali mě 
o vánoční nahrávku. 

Propadl jsem zoufalství. 

Necítil jsem se
na vánoční album. 

Řekl jsem:“Udělejme 
to trochu jinak. 

Nechte mě udělat trochu širší 
zimní nahrávku, včetně Vánoc.“

Protože zima je mi 
skutečně blízká. 

Je bohatá na představy, 
aspoň v mých vzpomínkách.

Tak mi řekli: “Ok, 
udělej zimní desku.”

Jsem rád, že jsem tady, 
v katedrále v Durhamu.

A hlavně jsem rád, 
že jsem zpátky doma. 

Dostanu se sem jen zřídka, 
takže je to opravdu návrat domů.

Je to dlouho, cos nebyl 
v Durhamské katedrále?

Nebyl jsem tu 
už skoro čtyřicet let.

A když jsi sem přijel, 
řekl sis, 

tady teď budu čtrnáct dní 
bydlet a hrát?

Cítím se tady jako doma. 

Jednou večer jsem se 
procházel klášterem, 

kolem hlavy mi létali netopýři 
a začaly zvonit zvony.

Hrát tady je obrovská čest.

Myslím, že jsi tak 
trochu melancholický. 

Takový bard, 
vyprávíš svými písněmi.

A zima je téma, 
které ti zjevně velmi sedí.

Je to melancholické období. 

Ano, jsem docela melancholický
a nemyslím, že je to špatně. 

Je to o schopnosti přemýšlet. 

Zima přece je 
období k přemýšlení. 

Je to taky doba imaginace, 
plná strašidelných historek, 

se spoustou duchů 
a strašidel v komíně. 

A myšlenka koloběhu 
ročních období skrze zimu,

nebo vzkříšení Krista 
jako život a zrození.

Je mi to velice blízké. 

Chtěl jsem propojit 
duchovní a světské, 

abych ukázal, 
že jsou jedno a totéž. 

Proto jsem hledal písně, 
které to naznačují.

Pár měsíců před zkouškami 
jsem navrhl, kam se ubírat. 

Několikrát jsme se 
potkali a debatovali. 

A bylo zajímavé, jak pomalu 
čistil můj repertoárový seznam. 

Pomalu jsem začínal 
chápat logiku jeho výběru.

Začal jsem chápat 
jeho uvažování. 

Některé z písní 
mě nezajímaly. 

Nechtěl jsem Tichou noc 
nebo Dej Bůh štěstí. 

Ale ta píseň od Pretoria, 
„Aj, růže rozvila se“, ta je skvělá.

Je to temný 
a studený čas.

Ale taky čas tepla,
rodiny, lásky a něžnosti. 

To jsou přísady polévky, 
kterou jsme tu uvařili.

Chtěl jsem spojit všechny 
ty prvky v něco uceleného. 

Můj pracovní proces spočívá 
v pozvání chaosu do života.

Přesně tak! Jen tak dál. 
Skvělé, skvělé!

Bob žije a dýchá hudbou, 
ale je to velmi chaotický typ. 

Je spontánní a přivádí mi 
klasické hudebníky.

Máme lidové muzikanty 
z Newcastlu, je tady můj Dominic. 

A to jsou všechno hodně
nesourodé prvky, 

i když ta matérie 
je úplně stejná. 

Ok, vracíme se k melodii.

Nechává mě to řídit natolik, 
abych měl pocit svého projektu.

Ale zároveň mi umožňuje 
ten luxus ustoupit do pozadí. 

Nevím, jestli je to 
dobré pro album, 

ale pro koncert to potřebujeme,
tohle znělo fakt dobře.

Protože jsem interpret, může mě 
kritizovat, komentovat.

Tahle spolupráce funguje dobře.

Strašně rád pracuju s Bobem,
je to úplný blázen.

Žije a dýchá hudbou,
je opravdu jedinečný. 

Umí se ponořit do aranžmá 
a přesně ví, kterou notu změnit. 

Já jsem často zmatený. 

Takže je skvělé, 
že to pro mě dělá.

Opravdu všemu rozumí, 
rozumí harmonii a je nadšený.

Obdivuji ho, i když 
ze začátku jsem si nebyl jistý.

Začali jsme u mě v kuchyni. 

Zkoušeli jsme staré písně 
z různých období,

různé lidové písně, duchovní 
i světské, a taky trochu klasiky. 

Strávili jsme tím 
asi tři měsíce. 

Skvělé je, že se nemusíme starat,
že v devět přijde 

někdo jiný na frekvenci
a my musíme vypadnout. 

Hráli jsme, jak jsme chtěli 
a pořád se zkoušely nové věci. 

Je skvělé, když máte lidi, 
kteří jsou na jedné lodi. 

Všichni táhnou 
za jeden provaz. 

Už od začátku jsme měli 
se Stingem v plánu jisté kroky. 

Především to mělo být 
organické album. 

Hodně desek se nahrává 
na různých místech.

Vyberete si muzikanty,
nahrajete je v různých studiích,

což má své výhody.

Toto album se ale snaží
zachytit určitou náladu. 

Chtěli jsme, aby jádro souboru 
bylo tady, bylo pospolu, 

aby se vyvinulo pochopení 
jeden pro druhého, 

protože velká část koncertu 
je interaktivní. 

Nakonec se všechny ty prvky 
pročistily, sloučily do jednoho zvuku. 

Měli jsme štěstí na muzikanty, 
kteří sice pocházeli 

z různých žánrů, 
ale zase ne tak rozdílných. 

Dominic Miller, můj kytarista, 
má se mnou velkou trpělivost. 

Je zvyklý na moje chaotické 
postupy a je se mnou.

Je to taky muzikant 
s velmi širokým záběrem. 

Dominic hraje 
se Stingem už dlouho.

Ti dva mají pro sebe 
takové porozumění, 

jaké může přinést jen čas. 

S Dominikem dělám 
už dvacet let. 

Už se chápeme instinktivně, 
je moje pravá i levá ruka.

Kathryn Tickell pro mě taky
pracuje skoro dvacet let.

Hraje na severoumbrijské dudy. 

Kathryn hraje na dudy a housle, 
taky se Stingem spolupracovala. 

Když ji pozval k účasti 
na tomto albu, 

zeptal jsem se na její 
další spřízněné duše.

Potřebujeme tebe 
a pár dalších lidí. 

Chceme hráče lidové muziky,
aby tomu dali autentický zvuk. 

Věděla jsem, že má jít 
o zimní náladu. 

První mě napadl Julian. 

Julian Sutton hraje 
na harmoniku. 

Nepřekvapilo mě, že Kathryn 
má nahrávat se Stingem, 

protože s ním už dřív 
několikrát dělala. 

Pak jsem se dověděl, 
že se toho budu účastnit taky.

Mary MacMaster je skotská 
hráčka na keltskou harfu. 

Přijeli jsme asi před měsícem,
já, Kathryn, Julian, 

Vincent, úžasný hráč na violoncello,
a Bob přivezl několik písní. 

Sting měl různé nápady,
které chtěl realizovat.

A potom jsme Kathryn a já 
přinesly pár lidovějších věcí. 

Chápou, čím můžou 
k té hudbě přispět. 

Zezačátku byli také zmatení, 
co tím proboha myslím.

Nejdřív jsme si všichni říkali:
„co se to tady vlastně děje?“

Popusťte uzdu fantazie. 
Zkusme tohle nebo tamto. 

A pak se to nějak zázračně 
začalo skládat. 

Lepší. O dost. 
Kathryn, to bylo fakt lepší.

Měli jsme nejen instrumentaci, 
kterou nikdo neznal,

ale měli jsme taky styl, 
který nikdo neznal. 

Nedalo se říct:
„No, není to klasická hudba, 

není to pop, 
není to ani lidová hudba.“ 

Pochybuji, že se to dá 
vůbec pojmenovat. 

Hudebníci nemohli říct: 
„udělám to jako vždycky“.

Řemeslo je tu na 
vysoké úrovni. 

Učím se i tím,
jak tyhle lidi pozoruji. 

Zvlášť lidoví muzikanti 
mají své vlastní hudební postupy. 

My se Stingem v rocku 
máme zase své. 

A klasičtí hudebníci
k tomu přistupují zase jinak.

Vincent Sigal je cellista z Paříže,
který hraje všechno, 

od bossa novy 
po Bachova preludia.

Vincenta jsem potkal v Paříži.

Zpíval jsem v opeře 
a on hrál v orchestru. 

Během zkoušek 
si jen tak jamoval, 

hrál si bossa novu
a pak pizzicato jako kytarista. 

Hrál víceméně všechno, 
klasiku, jazz. 

Člověče, vy jste moc 
zajímavý muzikant.

Mnoho lidí umí 
spousty hudby, 

ale málokdo má 
znalosti jako Vincent.

Je schopen hrát 
a propojovat styly. 

Cello je zásadní nástroj,
ovlivňuje vyznění skladby.

Proto je prostě nenahraditelný. 

Teď jsme v katedrále v Durhamu,
je to strašně ambiciózní projekt. 

Už tady zkoušíte dva týdny 
s více než třiceti hudebníky. 

Byli jste taky v Toskánsku. 

A několik měsíců už 
žiješ touto hudbou. 

Jsme jen dvacet minut 
vlakem od domova. 

Jsi tady, blízko Newcastlu, 
co to pro tebe znamenalo?

Zima je období, 
které umí vyvinout silný tah, 

takovou gravitaci, 
směrem k tvým kořenům. 

V neděli jsem byl ve Wallsendu, 
kde jsem vyrostl. 

Bobe, tohle je nábřeží, 
sem nás otec vodil v neděli ráno, 

než skončil v práci,
býval tady trh. 

Bylo to za odměnu.
Velký venkovní trh. 

To je Sage, 
hudební centrum. 

Nebo taky „hlemýžď“,
jak tomu říkají. 

Je otázka, jestli to postavili
ještě před  mostem v Sydney.

Slyšel jsem o tom různé historky.

Já jsem slyšel, 
že to byl prototyp. 

Viděli, jak to funguje a řekli si, 
že to Sydney převezme.

Tohle je o dost menší, 
než přístavní most v Sydney. 

Vidíš, ten trh je tady pořád. 

Uvidíme, 
co tam dostaneme. 

Za kolik to prodáváte?

Tady buď radši opatrný.

Všechno to jsou lži.

Newcastle United.

Hezká kniha o Newcastle United…

Za kolik?

Deset liber. Malý příspěvek.

Tak nashle.

Tu knížku našel, 
nebo tam jen tak ležela?

Jestli ji našel, 
moc dlouho to netrvalo. 

Myslím, že je skvělé, 
když městem protéká řeka. 

Řeka je obrovský symbol 
kontinuity. 

Duch města, obchodu, historie. 
Myslím, že lidé se k tomu hlásí. 

Zřejmě víc podvědomě, 
než vědomě.

To je Dean Street,
dlouhý kopec směrem do centra. 

Když tady chceš říct, 
že někomu nevěříš, řekneš: 

Jestli to je pravda, vytlačím pomeranč 
nosem nahoru po Dean Street“. 

Máme tu spoustu 
barvitých výroků. 

Když chceš vyjádřit 
zbytečnost, řekneš: 

„Jsi dobrý leda jako jednonohý 
na večírku, kde se kope do zadku”. 

Tohle je ta pravá Dean Street. 

Můžeš si představit, jaké by bylo 
strkat ten pomeranč nosem nahoru. 

Tohle je Station Road, 
kde měl táta mlékárnu. 

Naproti kostelu, 
teď je tam čínské bistro. 

Můj otec měl krásný hlas, 
zpívával na večírcích.

Moje máma byla klavíristka, 
hrála celkem dobře. 

Strýc mi dal první kytaru předtím
než emigroval do Kanady.

Bylo mi asi sedm, 
a kytaru tu nechal. 

Měla pět rezavých strun. 

Naučil jsem se na ni hrát, 
našetřil na chybějící strunu,

a stal se z ní přítel 
na celý život. 

Často říkám, že hudba je psychická 
porucha a závislost dohromady. 

Sedíte a donekonečna 
hrajete stupnice. 

Ale nechali mě si hrát  
a žít v jakémsi snovém světě.

Vysnil jsem si svou 
budoucnost ve fantaziích:

jaký by asi byl život, 
kdybych byl muzikantem. 

Ani nevím, 
kde jsem ten nápad vzal.  

Kdy jsi zjistil, 
že máš takový osobitý hlas? 

Byla to strategie, ve třídě 
jsem kamarádil se samými delikventy. 

Když jsme se třídou zpívali,
měl jsem celkem slušný hlas. 

Zpíval jsem hezky čistě a učitel řekl: 
„Pojď zazpívat sem dopředu.“

Začal jsem zpívat hrozně,
jinak by mě kluci zmlátili.

S takovým množstvím hudebníků 
můžeš zkoušet věci 

různými způsoby 
a kombinovat je spolu. 

Je to tak, ne? 
Je to taková tapisérie. 

Po týdenním zkoušení
jsem je donutil odložit noty. 

Řekl jsem:“nedívejte se do not, 
prostě hrejte svou hudbu“.

Mým úkolem je dostat 
z každého jeho tvůrčí náboj, 

každý tady má svůj podíl. 

Každý k tomu něčím přispěl, 
různými nápady. 

Je to zvláštní věc, nevíme, 
jak to dopadne, nikdo to neví. 

Neoznačuji každé 
důležité místo v notách. 

Dám jim jen jakýsi plán 
a pak ho tvaruji.

Ale je to určitě i jejich 
tvůrčí projekt, stejně jako můj.

Je to ironie - největší kapela, 
kterou jsem kdy měl. 

Třicet pět muzikantů 
hraje tu nejtišší hudbu.

Ale je velmi bohatá,
musím prosít ty vrstvy, 

něco odsunout, něco přidat, 
je to hrozně citlivá práce. 

Jsou to fantastičtí muzikanti.
jsem fakt rád, že je mám. 

Je tady Ira Coleman na basu.
Peter je vynikající houslista. 

David Mansfield z New Yorku 
hraje na různé mandolíny a žaltáře. 

Ani je neumím vyslovit. 

Mám skvělou skupinu zpěváků. 

Lisa Fischer, 
dělala pro Rolling Stones. 

Joe Laurie. 

Marocký perkusista Rhani Krija, 
s kterým jsem už hodně hrál.

Co znamenají tyhle kameny? 

Byly tam, 
kde jsem kdysi bydlel. 

Byly tu ulice řadových domků 
až dolů k řece.

Přímo uprostřed byla loděnice. 

Když domy zbourali, 
objevili římský vojenský tábor.

Wallsend je konec římské zdi, 
samý konec Římské říše.

Až tak daleko jsme se dostali.

Byla to skoro mýtická krajina, 
kde jsem vyrůstal.

V dětství jsem to bral 
jako samozřejmost…

Byl tady hluk, 
když stavěli ty lodě? 

Jo, bouchání, tlučení, 
plameny, pohyb jeřábů. 

Tohle je Španělská baterie. 

Byla to plošina s děly, 
která chránila řeku Tyne.

A taky to bylo známé místo 
na randění. 

Jednoho krásného večera
jsem měl novou holku. 

A taky jsem měl 
pěkné autíčko Mini. 

Vyměnil jsem na něm 
všechno, co šlo. 

Mělo laminátový nárazník 
a já jsem přijel 

za měsíčního svitu 
až sem dolů z toho kopce. 

Myslel jsem si asi, 
že jsem James Bond.

Sjel jsem úplně dolů až do moře,
byl zrovna příliv. 

Mžiku jsme byli metr ve vodě 
a jí se to moc nelíbilo. 

Musel s ostudou zavolat otci:
„tati, mám auto v moři“. 

A on řekl: 
„A co s tím mám dělat?“ 

„Mohl bys přijet 
a vytáhnout mě?“ 

No a on přijel se svým 
mlékařským autem a lanem, 

dal mi to lano 
a vůbec mi nepomohl. 

Jenom tam seděl s mou holkou 
a kouřil cigaretu. 

Vytáhl jsem auto ven…
už mě nikdy nechtěla vidět.

Je to nádherné.

V měsíčním svitu obzvlášť. 

Pozval jsem svého 
kamaráda z New Yorku,

Steva Hannocka do Newcastlu.

Kvůli inspiraci,
je malíř krajinář.

Je jediný žijící malíř, 
který vystavuje v New Yorku, v Met. 

Řekl jsem:„Přijeď sem, 
mohlo by tě to inspirovat.”

Přijel, proletěl se helikoptérou 
a fotil řeku z Newcastlu až sem. 

Strávil tady šest měsíců,
studoval všechno: 

archeologii, historii dolů, 
stavbu lodí atd.

Namaloval nádhernou krajinu. 

Pak zjistil, že jeho prastrýc byl 
prerafaelitský malíř 19. století. 

A na nejznámějším obrazu 
jeho prastrýce je řeka Tyne. 

Pocházím z místa za tou zatáčkou, 
kde se staví lodě. 

Lodě spouštěli pozadu do řeky
a pak vyjely tudy.

Samozřejmě se už nikdy nevrátily,
byly moc velké. 

Možná se to stalo 
symbolem mého života. 

Rodiče se potkali tady 
v tanečním sále u nábřeží. 

Později vyhořel. 

Tady na tom místě jsem měl 
spoustu romantických rande. 

S různými dívkami.

Úžasné místo. 
Za svitu měsíce velmi romantické...

Ženil jsem se tam v tom 
malém kostelíku na nábřeží…

Svatý Osmund. Roku 1976...

Kolik tam bylo lidí? 
Dvanáct? 

Možná tak třicet nebo čtyřicet.

Je tady tolik duchů. 

Víc, než jsem čekal.

Lidé, které jsem ztratil…

přítelkyně, kamarádi, 
muzikanti, rodiče. 

No a tohle je Cullercoats. 

Vidíš tam tu bílou hospodu? 

Na chvilku se tam zastavíme. 
Kvůli mně. 

Toto byla malá rybářská vesnice 
jménem Cullercoats. 

Kupovali jsme tu garnáty, 
vy tomu říkáte krevety, 

od starých dam 
přímo ze dveří. 

Nádherná vesnice, že? 

Zrovna jsem četl, 
že to je teď umělecká kolonie. 

Tam  je zrovna nějaký ateliér. 

To je opravdu nádherné. 

Kostel, celá ta scenérie. 

Když jsem byl malý,
tamhle byl vrak lodi. 

Nevím ale, 
kolik mi tehdy bylo. 

Prostě tam ležel?  

A Crissy mi včera říkala, 
že její rodina odsud pochází. 

Slyšela písničku 
„Vánoce na moři“.

A řekla mi:
”Ta písnička mě dojímá. 

Celá moje rodina zemřela 
v Cullercoats v záchranném člunu.”

Hodně inspirací 
zimním slunovratem

pochází od Schuberta, 
od jeho Winterreise…

Myslel jsem opravdu 
na Schubertovu Zimní cestu.

Bylo by neslušné, 
kdybych to nezmínil. 

Vzal jsem si jeho píseň,
„Der Leiermann”.

V mé verzi je to 
„Hurdy Gurdy Man”.

Je to smutný příběh muže,

který stojí ve sněhu,
hraje na flašinet 

a nikdo mu nedá peníze 
do klobouku. 

Jednoho dne to můžeš být 
ty nebo i já.

Požádal jsem svou skupinu 
lidových muzikantů,

aby navrhli nějaké 
vánoční písně.

Poškrábali se na hlavě a řekli:
„The Burning Babe”. 

A já jsem řekl:
„Tak mě to naučte“. 

Když jsme zkoušeli, 
zahráli jsme mu „Burning Babe“. 

Neznal to, tak jsem mu 
to zpívala pořád dokola. 

Bylo neuvěřitelné,
že se to dá takto dělat.

Mary, Julian a já jsme to hráli 
někde jinde před pár lety.

A řekli jsme si, že by se to 
mohlo skvěle hodit sem. 

Ta báseň je obrazem básníka
kráčejícího studenou zimní nocí.

Najednou uvidí malého 
hořícího Ježíška.

Je celý v plamenech a v bolestech,
trpí za lidské hříchy. 

A básník říká:
„A pak mi došlo, že je Štědrý den“. 

Takže je to dost 
temná stránka Vánoc. 

Skvělý hit!

Ať je každé sólo jiné. 
Nedělejte všechny stejně. 

Jinak je to skvělé. 

Jsem nadšený a poctěný, 
mám z toho fakt radost. 

Tak zase v pondělí. 

Dole u doků jsme našli
hospodu jménem Ship Inn, 

kterou si pamatuju z dětství. 

Tady postavili loď.

Příď tady, záď tady. 

Začali z ničeho, 
jen hrubá kostra z kovu. 

A pak ta loď 
začala dostávat tvar. 

Představ si něco třikrát většího, 
než ta hospoda.

A tyčí se to nad těmi domky. 

Obrovské lodě, ohromné tankery. 

Tohle je známá „Loď v díře“. 

Co to znamená 
„svobodný dům“?

Znamená to, že není 
napojen na pivovar. 

„Loď v díře“ je hned vedle doku. 
Spravují tu lodě. 

Byl jsem tu kdysi štamgast. 

Myslím, že můj otec vás zná.

Za chvíli přijde. 
Thomasi pojď sem a pozdrav.

Kdy zase otvíráte? 

V prosinci. 
Kompletně to rekonstruujeme.

Je to skvělé místo.

O čem vůbec mluvíme?

Tady bychom měli hrát, 
to je fakt nádhera.

Mohli bychom tady zahrát?

Můžete tu dělat, co chcete.

Vešli jsme dovnitř 
a bylo to nostalgické. 

Zeptali jsme se majitele, 
jestli tam můžeme zahrát. 

Dobrý den. Rád vás vidím.

Váš táta nám vozil mléko. 

To platí pro všechny 
ve Wallsendu.

Jednou sem přišel 
a hráli jsme tu písničky,

tehdy to byla velmi 
živá komunita. 

Ale teď... dok už je zničený. 

Ulice, kde jsem bydlel, je pryč. 
Našli pod ní římské ležení. 

Nedali mi tam ani pamětní desku. 
Kde je nějaká spravedlnost? 

Vítejte ve světoznámé 
hospodě „Loď v díře“. 

Jak se máte?

Když to řeknu po našem:
“Tož jak to jde?”

Další písnička se jmenuje 
„Soul Cake“. 

Jediný, kdo chybí, je Jerry, 
mistrovský hráč na Hammondky. 

Ale sedí tu 
a bude zpívat s námi.

Soul Cake je stará 
anglická písnička. 

Jsou to koláče, které se pekly 
o Halloweenu pro mrtvé. 

Když mrtvé nakrmíte ten večer, 
nechají vás zbytek roku v klidu.

Tu nabídku málokdy využili, 
takže chudí si řekli, 

že by mohli jít 
a o ty koláče žebrat. 

Je to vlastně žebrácká písnička. 

Ty magické jevy, které se objevují 
v příbězích, jsou dost běžné.  

Proto můžu pozvat brazilského 
a marockého perkusistu,

nebo klasického zpěváka 
z New Yorku. 

Je to uvnitř nás všech, 
jejich příběhy jsou i naše příběhy.

Katedrála v Durhamu má 
tisíciletou historii obřadů a hudby.

Zjistil jsem, 
že tu mají skvělý sbor. 

Jednou jsem tady byl na nešporách 
a byl jsem unešený.  

Poprosil jsem sbormistra, 
jestli by mu nevadilo, 

kdybych pozval několik jeho 
chlapeckých sopránů. 

“Jasně, budeme moc rádi”. 

Zazpívají si se mnou 
„Koledu z Coventry“.

Dobrý večer, dámy a pánové, 
vítejte v Durhamské katedrále. 

Dnes večer máme generálku 
projektu „If On a Winter’s Night”.

„Vánoce na moři“. 

Už od školních let jsem měl rád 
tuhle Stevensonovu báseň. 

Četli nám ji ve škole 
a zapamatoval jsem si ji. 

Když jsem začal chystat 
tento projekt, 

chtěl jsem sem tu báseň 
nějak dostat, 

ale nevěděl jsem, 
jak to udělat. 

Pak Mary MacMaster, 
naše úžasná skotská harfenistka, 

začala zpívat v gaelštině ženskou 
pracovní píseň z ostrova Skye.

Je to stará píseň o domě na ostrově,
který se jmenuje Scorrybreck. 

Byl to zvláštní dům, 
kde se lidé scházeli. 

Chodívali tam i důležití lidé, 
šlechta a králové. 

Zpívala jsem pouze dvě sloky, 
ve kterých se zpívá:  

„Má duše by pookřála, 
návratem do Scorrybreck, 

kde dobytek má bílá kopyta. 

Nastotisíckrát nás vítá Scorrybreck,  
mám právo to tak říct.”

Netušil jsem, co zpívá, 
ale věděl jsem přesně, o čem to je. 

Bylo to volání domů.

Ta báseň je o námořníkovi, 
který s lodí ztroskotal na skalách. 

Spolu se zbytkem posádky 
se tam snaží zachránit loď a životy.

Pak si uvědomí dvě věci -
že jsou právě Vánoce, 

a že se vlastně ve vesnici
nad těmi útesy narodil. 

Pak slyšíte tu ženskou 
pracovní píseň. 

Je v tom pocit zasahující
jeho srdce touhou po domově.

Ten pocit je umocněn nebezpečím 
a studem, že na Vánoce pracuje. 

Jeden nedělní oběd 
jsem strávil s muzikanty, 

s kterými jsem zamlada pracoval. 
Teď už jsou o dost starší. 

Chlápek, který mi dal 
přezdívku Sting, 

je trombonista Gordon Solomon.

Byl tam taky trumpetista 
Ronny Young.

Ronny, jak se máš? 
Hrozně rád tě vidím. 

Jak dlouho to je – 35 let? 

Vlastně to všechno začalo 
tady v té místnosti. 

Jednou přišel Jerry 
a viděl big band z Newcastlu.

Basista byl zrovna nemocný 
nebo tak nějak. 

Jerry řekl: „Já tu basu zahraju.” 

A jde za Jesmondem, 
aby si vzal basu. 

A já říkám: “Moment, Jerry hraje 
s big bandem z Newcastlu?

Ale to je moje basa 
a on je klavírista.” 

Pak jsi měl hrát s Phoenixem 
v klubu Blue Star.

Tam jsme potkali Johna. 
takže tady to celé začalo. 

Big Band, Phoenix, Last Exit, 
všechno začalo tady v té místnosti. 

Andy, jak se máš? Sedni si. 
Zrovna se bavíme o minulosti. 

Andy byl vedoucí 
Newcastle Big Bandu, 

Gordon byl šéf 
Phoenix Jazz Bandu a The Illustrious. 

Ronny byl zpěvák a trumpetista. 

Gordon mi dal přezdívku Sting. 

Gordon mě vždycky donutil 
zazpívat písničku, 

kterou jsem nesnášel, 
dělal to s chutí a každý večer. 

Prostě ji ohlásil, 
pak už jsem musel zpívat. 

Jmenovala se 
„The Never-Ending Song of Love“. 

Od kapely New Seekers. 
Nenávidím tu píseň. 

„A teď nám náš mladý 
kontrabasista zazpívá...“ 

Díky, Gordone.

Byla to moje oblíbená.

Pamatuju si tvůj výraz, 
když jsi přišel k mikrofonu. 

Hrozně ses mračil.

A pak byla mezihra. 

Když jsem teď starší,  
cítím vděčnost za mou výchovu. 

Za lidi,  kteří mě učili, 
když se ze mě stával muzikant.

Za lidi, kteří mě 
učili ve škole. 

Snažím se to vyjádřit tím, 
že jsem přijel domů. 

Jak se jmenoval ten bubeník, 
Jimmy Stewart?

Donutili jsme ho 
k dvacetiminutovému sólo na bicí, 

zatímco jsme šli k baru pít,
a někdy jsme na něho i zapomněli.

Pamatuješ si toho týpka 
s tím hákem? 

Nebo to byla pastýřská hůl.

Měl obrovský hák, kterým 
dostával lidi pryč z pódia. 

Bylo to na otevírání oken. 

Můžeš tím otevřít 
okno nebo světlík. 

Ian Heslock to používal, aby ho 
odtáhl za límec z pódia,

uprostřed jeho sóla na bicí. 

A on se ho snažil zbavit 
a pokračovat v hraní. 

Hrál sólo na bicí 
a my jsme vpředu hráli domino. 

Úplně jsme na něj zapomněli. 
Tři piva, prosím.

Jednou mi zavolali 
v sobotu kolem páté. 

Volá Gordon: „Hrajem v klubu 
Peterlee Workmens Club.” 

O deset minut později: „Změna, 
hrajeme v Hollyportu.” 

Někdo nás prostě 
objednal dvakrát. 

Některé z těch klubů, 
byly pěkně drsné.

Když jsme to zvládli tam, 
pak už kdekoli. 

A skvěle jsme se bavili, ne? 
Byly to skvělý časy.

A spoustu jsem se toho 
od vás naučil, 

hráli jsme písničky, 
které jsem neznal. 

Snažil jsem se 
poslouchat harmonii.

Je dobře, že se sem vracím.
Drží mě to nohama na zemi. 

Návrat domů vlastně odfoukne 
celou tu mystiku. 

Lidi sedící v první řadě si říkají: 
„No jo, tvůj táta nám vozil mlíko.“ 

Takže tady jsem normální 
a to je dobře. 

Sem jsem chodil tak v osmnácti,
ještě jako nezletilý piják.  

A já, když tady hrál Sting, 
Terry Ellis, Ronny Pierson a Jerry.

Byli jsme dobrá kapela. 

Nosili jsme Jerryho piáno 
nahoru a dolů po těch schodech,

a jeho Hammondky taky. 

Pak jsme naložili aparaturu 
do mého Citroenu,

udělali dvě cesty domů a zpátky. 
Bydleli jsme spolu. 

Někdy přišlo až 100, 150 lidí. 
Bylo narváno, kouř, pivo. 

Hráli jsme jen převzaté písničky. 
Pak jsme začali psát a soutěžili jsme. 

Psali jsme jednu písničku týdně,
abychom mohli soupeřit. 

Někdo napsal skvělou písničku, 
a já jsem si řekl:„To musím překonat.”
	
Protože jsem zpíval, 
měl jsem výhodu. 

„Ta melodie se mi nelíbí, 
ten text taky ne.“

Byla to každopádně dobrá,
velice intenzivní rivalita.

Napsat písničku týdně je těžké. 
	
Lillian, 
tolik jsem se na tebe těšil. 

Ahoj Stingu, já taky. 
Chtěla jsem ti to tady ukázat. 

Toto je Kristus 
ve svém majestátu. 

Vytvořila to Lillian Compey 
a dali to sem v roce 1947.

Skoro se nechce věřit, 
že to je z kamene, že? 

Je to úžasné. 

Umíš si představit 
ten kostel ve středověku? 

Každá stěna byla malovaná, 
i střecha byla malovaná.

Celé to tu zářilo barvami.  
Není to úchvatné? 

-Vypadá to orientálně. 
-To je pravda. 

Byla jsem ve španělské Córdobě, 
vešla jsem dovnitř a říkám: 

„To je jak Galilee Chapel, 
jen o hodně větší.”

Mám to tu moc ráda. 

I proto, že je tady
pochovaný Béda Ctihodný. 

I když se považuji za jednoho 
ze „svatých ubohých“, 

jednoho z těch lidí podle Cuthberta, 
on je můj velký hrdina.

Tato socha se jmenuje 
Zvěstování. 

Vytvořil ji polský sochař 
a jasně tady vidíte vliv afrických řezeb. 

Chtěl znázornit ženy 
každé rasy a generace. 

Nebylo to lehké. 

Zkus ji pohladit po krku,
je to neuvěřitelné. 

Miluju ji. Není nádherná?
Úžasná. 

Tohle je z roku 1300. 

Je to Kristus na kříži 
s Pannou Marií a svatým Janem.

U paty kříže je Adam, 
který přichází ke hrobu 

a nese kalich 
s Kristovou krví.  

Asi už není čas, 
ale dalo by se tu být dlouho.

Moc děkuju.
Bylo to skvělé… 

Skutečně jsem získal dojem 
o historii celého místa. 

Tisíc let tichých rituálů
zanechá v kameni svůj otisk. 

Je to cítit, 
je tady energie. 

Má to genius loci, 
který bude součástí naší hudby. 

Po tom všem by bylo těžké 
jít kamkoli jinam.

Je to tady jako ve Felliniho filmu.

Publikum se asi tady bude 
cítit trochu ustrašeně. 

Jestli vůbec tleskat 
nebo si to užívat. 

Klíčové bude, co uděláme my, 
takže se navzájem podporujte. 

Když se někomu něco povede, 
dejte mu to vědět. 

Jsme tým, budeme skvělí 
a já jsem moc vděčný. 

Kolem mě je tolik talentů,
cítím se jak v nebi. 

Všem moc děkuji. 
Ať se nám to povede. 

Pokud mám vůbec nějakou 
spiritualitu, tak je celá v hudbě. 

Hraju a poslouchám hudbu, 
jako by na ní závisela má duše, 

moje věčné já…